Фредрик Браун
Специална личност

Превод от английски: Агоп Мелконян, —

chitanka.info

Значи тъй — имало на този свят един Хенли, Ал Хенли; и ако можехте да го видите, за нищо не света не бихте си помислили, че тоя човек става за каквото и да е. А ако пък знаехте как живееше допреди да долетят тези дариани, изобщо не бихте подозирали колко трябва да сме му благодарни.

Във въпросния съдбовен ден Хенли беше пиян. Не че този факт се отнася към групата на изключителните — Хенли беше вечно пиян и си бе поставил великата цел да не изтрезнее дори за миг, колкото и усилия да му струва това. Просто този ден не му бе останала нито пукната пара, нито приятел, който да му заеме. А кръгът на познатите бе толкова се стеснил, че смяташе за сполука, ако може да изкрънка двайсет и пет цента.

И настъпиха за Хенли кофти времена — налагаше се да извървява много мили, преди да срещне някоя позната физиономия с монети в джоба. А от тези дълги разходки се изтрезнява бързо и той се оказваше в положението на Алиса в Страната на огледалата — трябва да тичаш с всички сили, за да си оставаш на мястото…

Да просиш от непознати е шибана работа. Тузарите са винаги нащрек и инициативата ще свърши в отрезвителното; и тъй като там не дават и капка, по-добре е да се гръмнеш. На онова стъпало, до което се бе сринал Хенли — дванайсет часа без глътчица! — кошмарите са направо морави и в сравнение с тях алкохолният делириум е нищо работа!

Алкохолният делириум са всичко на всичко халюцинации. Ако не си кръгъл тъпанар, прекрасно знаеш, че всъщност няма никакви халюцинации. Понякога даже е развлекателно. Но моравите кошмари са си морави кошмари. А за да разбереш какво са това морави кошмари, трябва да изпиваш повече уиски, отколкото обикновеният смъртен човек може да вмести в себе си, и да го правиш това без никакво прекъсване години наред, а после изведнъж да ти затворят кранчето — като в затвор. Това е то морав кошмар.

От самата мисъл за морав кошмар Хенри започваше да го тресе. И затова се захвана да тресе ръката на един свой стар авер — беше го виждал цели три пъти при обстоятелства, които хората гледат да премълчат. Този авер се именуваше Кид Ейгълстън, беше едър, боксьор от далечното минало, но после свил за вечни времена към кръчмите, където Хенли няма начин да не би могъл да го срещне.

Не е задължително да помните нито кой е този Ейгълстън, нито какъв е бил, просто защото той е за малко в нашия разказ. По-точно след минута-две той ще изпищи и ще стане безчувствен и ние с вас повече няма да се сетим за него.

Но в същото време трябва да отбележим, че ако пък Кид не беше закрещял и не се бе обезчувствил, ние с вас не бихме били там, където сме, и вие не бихте чели историята, която четете. Нищо чудно сега да ровичкахте за руда в някоя кариера под зелено слънце някъде на майната си в Галактиката. Уверявам ви, това нямаше да ви доставя удоволствие; затова не забравяйте, че точно Хенли ви спаси — и ви спасява до днес — от тази тъжна участ. Не го съдете строго. Ако Три и Девет бяха взели не него, а Кид, нещата щяха да са преобърнати наопаки.

Три и Девет бяха пришълци от планетата Даром, втората (и единствено подходяща за живот) планета на споменатото по-горе зелено слънце някъде на майната си в Галактиката. Три и Девет, разбира се, не са пълните им имена. Имената на дарианите са числа, цялото име на Три например беше 389 057 792 869 223. Или поне така изглеждаше името му в десетична бройна система.

Надявам се, вие ще ми простите, че единия пришълец наричам Три, другия — Девет, правя го за тяхно удобство. Ако знаеха, те никога не биха ми простили. Обръщайки се един към друг, дарианите всеки път произнасят целите си имена, и всякакво съкращение се смята не само за липса на вежливост, но и за оскърбление. Добре е, че живеят далеч от нас.

В мига, когато Хенли в самозабрава тресеше ръката на Кид, Три и Девет кръжаха тихичко на около една миля над тях. Бяха не в самолет, не в ракета и, разбира се, не в летяща чиния. (Абе аз знам що за дяволия е това летящата чиния, но за нея ще ви говоря друг път.) Дарианите бяха в куб от пространство-време.

Сега сигурно ще искате обяснение. Дарианите се бяха убедили (ние също някога ще го направим), че Айнщайн е прав. Материята не може да се премества с надсветлинна скорост, без да се превърне в енергия. А вие не бихте искали да се превръщате в енергия, нали така? Дарианите също не искат, обаче трябваше най-после да започнат да изучават тая шибана Галактика.

Работата е в това, че на Даром бяха стигнали до следния извод: може да се пътува с надсветлинна скорост при условие, че се придвижваш синхронно и във времето. Тоест не да пътуваш във времето като такова, а в пространствено-времевия континуум. И при полета си от Даром до Земята пътешествениците благополучно бяха изминали разстоянието 163 хиляди светлинни години. Но едновременно се бяха преместили 1630 века в миналото, тъй че времето за пътуване се оказа нулево. После, на път към дома, се бяха преместили 1630 века в бъдещето, и тъй отново бяха попаднали в изходната точка.

Добре де, все едно, че разбрахте нещо.

Така или иначе, кубът се рееше, невидим за земяните, на една миля над Филаделфия. (Не ме питайте защо точно над Филаделфия; аз самият не знам как изобщо може да се избере Филаделфия за каквото и да било.) Кубът се рееше вече цели четири дни, а двамата слушаха местните радиостанции, за да изучават езика.

Какво да ви кажа — не научиха нищо нито за нашата култура, нито за нашето бачкане, нито за нашите обичаи. Защото, помислете само, какво може да се научи за нас от разните викторини, попкласации, евтини скечове и тъпи реклами?

Всъщност дарианите изобщо не се интересуваха от нашата култура; те се интересуваха от едно: дали не представляваме някаква заплаха за тях. И като чуха разните викторини и реклами, разбраха: дори за заплаха не ставаме. Не ги обвинявам, че стигнаха до този извод. Още повече, че са прави.

— Да кацаме ли? — попита Три.

— Време е — отвърна Девет.

Тогава Три обви с тялото си лоста за управление…

* * *

— Ама аз нали видях какъв тупаник му цапардоса — глаголеше Хенли. — Беше много готин, Кид. Ако имаше свестен треньор, нямаше настигане, да знаеш! В теб има нещо… такова… страхотно… Срахотно, ти казвам. И защо по този повод да не му ударим по едно?

— За чия сметка, Хенли? За твоя или за моя?

— Как да ти кажа, Кид, аз съм малко поизтръскан. Ама хич бива ли да не му ударим едно — пресъхнал съм. Заради старото ни приятелство…

— Трябва ти пиене, колкото на щука чадър. И без това си се натряскал. Върви да спиш, докато не си започнал да виждаш призраци.

— Много ми пука, вече ги виждам — отвърна Хенли. — Ама не са зад моя гръб, а зад твоя.

Противно на всякаква логика, Ейгълстън се обърна. И в правилата на всяка логика, изпищя и падна безчувствен. Защото Три и Девет се приближаваха. А зад тях се виждаха неопределените форми на огромен куб, всяко ребро поне по двайсет фута. Този куб все едно, че го имаше, а в същото време сякаш го нямаше — отвратителна гледка. Та значи точно този куб изплаши Кид.

Защото в облика на Три и Девет нямаше нищо плашещо. Кажи-речи червеи с дължина по петнайсет фута (ако ги разпънеш) и дебелина в централната част около фут, а в двата края заострени като пирони. Приятно светлосини, без всякакви видими сетивни органи, затова не разбираш къде им е главата, къде краката. Накратко, еднакви и от двата края.

Точно затова, когато приближаваха към Хенли и пльосналия се Кид, не се разбираше дали вървят преднишком, или заднишком. Просто си плуваха най-нормално във въздуха.

— Здрасти, момчета — рече Хенли. — Изплашихте ми авера, вашта мама. А щеше да нахока, да прочете морал, но и да почерпи. Тъй че черпнята сега е от вас.

— Алогична реакция — отбеляза Три, като се изви към Девет. — У другата особа също. Да вземем ли и двете?

— Няма нужда. Вярно, другата е по-едра, но една ни стига. Хайде.

Хенли отстъпи назад.

— Ако имате фиркане, идвам. Ако нямате, настоявам да разбера къде ще почерпите.

— Ние сме от Даром…

— Даром ли? — попита Хенли. — Даром само котките мяукат. Тъй че с вас не тръгвам, ако не почерпите.

— Какви ги говори? — попита Девет Три. Три мръдна единия от двата си края в смисъл, че също не знае. — Да го вземем насила, а?

— Може би ще дойде доброволно. Хей, същество, ще влезете ли в онзи куб доброволно?

— А там има ли пиячка?

— Там има всичко. Затова ние ви умоляваме…

Хенли пое смело и влезе. Той, разбира се, прие куба за морав кошмар, но все едно — нямаше какво да губи. А после, като се натряска до калпака, вече ще му е все едно. Отвътре кубът беше твърд, нито прозрачен, нито призрачен. Куб като куб. Три се нави около лоста за управление.

— Ние сме в подпространството — обяви той. — Предлагам да спрем, да изучим уловения образец и да видим дали е подходящ за нашите цели.

Хенли беше сериозно развълнуван. Ръцете му трепереха, гърлото му беше безводно като Сахара.

— Струва ми се, че екземплярът страда — отбеляза Девет. — Може би от глад, може би от жажда. Какво пият тези същества? Може би като нас водороден прекис?

— По-голямата част от планетата е покрита с окис на водорода, примесен с натриев хлорид. Да му синтезирам ли такова съединение?

— Не, за Бога! — изкрещя Хенли. — Дори да е без сол, пак не искам. Искам да пия уиски!

— Трябва да анализираме обмяната му — предложи Три. — С интрафлуороскопа ще стане за миг… — Той се размота от лоста за управление и отиде до машина със странен вид. Примигаха лампички. — Обмяната на веществата на образеца зависи от С2Н5ОН.

— С2Н5ОН ли?

— Точно така. От етилов спирт. Или поне това е основното. С незначителна добавка на Н2О, но без натриев хлорид. Има и други инградиенти, но в минимални количества. Това е всичко, което е консумирал в последните месеци. В кръвта и в мозъчните клетки има 0,234 процента етилов спирт. Значи цялата обмяна на веществата се дължи на С2Н5ОН…

— Момчета — изстена Хенли, — стига с тази химия, налейте едно.

— Почакайте, моля ви — отвърна Три. — Ще направя всичко необходимо. Само ще настроя интрафлуороскопа на друг режим и ще включа психометъра…

Пак примигнаха лампички и Девет се премести в ъгъла, където беше лабораторията. Както и да е, след малко се върна с една колба. Вътре се поклащаше литър прозрачна кехлибарена течност.

Хенли помириса, отпи внимателно и въздъхна.

— Връщам се на белия свят — каза. — Това си е направо ултрапрималукс. Не съм пил такова чудо!

После направи няколко дълги глътки докато обгорят гърлото му.

— Какъв е този буламач, Девет? — попита Три.

— Сложна смес, която точно съответства на потребностите му. Петдесет процента спирт, четирисет и пет — вода. Останалите пет процента са сложна работа — влизат всички витамини и соли, нужни на организма му. Има също и съставки, които подобряват вкусовите качества — според неговите стандарти. За нас това е направо отвратително!

Хенли пак въздъхна и пак отпи. После пак въздъхна и пак отпи. Леко се олюля, огледа внимателно Три и се усмихна.

— Сега вече знам, че вас ви няма и не може да ви има. А така също никога не ви е имало… Вий сте халюцинации.

— Какво каза? — попита Девет.

— Мисловните процеси при него са напълно нелогични. Съмнявам се от такива същества да стават що-годе прилични роби. Но ще го проверим. Как ви е името, същество?

— Че теб кво те бъзика как ми викат бе, приятелче? — изломоти Хенли. — Мойш ми кааш както щеш. Абе… вий сте готини, да знайш… Вий сте най-готините ми авери, да знайш… Мой ме земите и си ме карайте де-е-ето си щете… Само да ме събудите като стигнем… там, закъдето сме тръгнали…

Той направи още една серия глътки от колбата и се опъна на пода. После започна да генерира звуци, които нито Три, нито Девет можеха да дешифрират: „Хррр… Фъшшш… Пззз…“ и други от този род. Опитаха се да ги разтълкуват, но претърпяха пълна несполука. Извършиха какви ли не наблюдения и тестове, проведоха всички експерименти, за които се досетиха. Минаха няколко часа. Накрая Хенли се ококори и впери в дарианите невиждащи очи.

— Не вярвам — рече. — Вас ви няма… Уж сте тук, ама… Слушай, дай глътка, за Бога!

Подадоха му колбата. Девет вече бе успял да я напълни догоре. Хенли отпи, притворил очи в екстаз.

— Само да ме събудите, ей!

— Но вие не спите.

— Тогава… не ми давайте да заспя… Чак сега разбрах кво е туй — ам-бро-зи-я, фиркандото на боговете!

— Боговете ли? Това пък какво е?

— Абе, авер, тях ги няма. Обаче фиркат амброзия. Клечат си горе на Олимп и фиркат ли, фиркат…

— Мисловните му процеси са напълно алогични — отбеляза Три.

Хенли вдигна колбата високо и произнесе тост:

— Кръчмата си е кръчма, ши знайш. Пък раят си е рай. Не мойш ги мръднеш от местата им, аз ти казвам. Да пием за ония, дето от кръчмата отиват право в рая.

— Какво е това рай?

Хенли потъна в размисъл.

— Раят — това е, когато се нафиркаш, натаралянкаш, намуцаш, надрънкаш, насмучеш, накъркаш… И всичко това даром.

— Даром ли? Какво знаете за Даром?

— Даром… Това означава дар на съдбата. Дар на небето. Дар от вас… Затуй ви казвам, момчета — пия за ваше здраве! Неска има, утре — няма.

И пак дръпна от колбата.

— Твърде тъп, за да бъде приспособен за работа — заключи Три. — Слабички са, обаче са четири-пет милиарда! Неквалифициран труд, ама като ги впрегнеш…

— Ураа! — завопи Хенли.

— Изглежда не е добре с координацията — замислено произнесе Три. — Как ти е името, същество?

— Пичове, викайте ми на галено Ал.

Хенли се опита да се изправи.

— Това вашето лично име ли е, или името на вида? И дали е пълното наименование?

Хенли се облегна на стената, за да не падне, и пак потъна в размисъл.

— Наименованието на вида ми… Цялото… Амчи… Що не ви го кажа на латински?

И им го каза на латински.

— Искаме да ви изпитаме на издръжливост. Трябва да тичате от едната стена до другата. Аз ще подържа колбата…

Девет се опита да вземе колбата, но Хенли се беше впил в нея.

— Само глътка! Честна дума, една е-е-ей толкова малка глътчица… И после ще тичам, честна дума. Такова тичане ще му ударя…

— Може би се нуждае от своята напитка — каза Три, — дайте му.

„Кой знае кога ще ми падне пак“ — помисли си Хенли и скри колбата зад гърба си. После махна с ръка за поздрав към четиримата дариани, които стърчаха пред очите му.

— Хайде да се надбягваме, момчета! Сичките заедно… Залагате на мен. Ако загубите, давате пиячка. Но първо още едно ма-а-алко…

И глътна, този път наистина малко, не повече от две унции.

— Стига — рече Три. — Сега бягайте.

Хенли не успя да направи и три крачки, след които се изпъна на пода като килим. Обърна се по гръб и остана да лежи с блажена усмивка на лицето.

— Невероятно! — възкликна Три. — Този да не ни будалка? Проверете, Девет.

Девет провери.

— Невероятно! — повтори той. — След толкова незначително напрежение образецът изпадна в безсъзнателно състояние. Толкова безсъзнателно, че изгуби всякаква чувствителност към болка. И не се преструва. Въпросният вид за нас не представлява никаква ценност. Готовност за старт — завръщаме се. В съответствие с допълнителната инструкция прибираме този екземпляр за зоологическата градина. Не можем да не вземем такова чудо на природата. От гледна точка на физиологията това е най-странното същество, което сме откривали на проучените милиони планети…

Три пак се обви около лоста за управление. Минаха 163 хиляди светлинни години и 1630 века, които взаимно се неутрализираха — с такава точност, че кубът сякаш изобщо не беше мръдвал.

Сега в столицата на дарианите Ал обитава голяма остъклена клетка на най-посещаваното място в зоопарка. И е най-поразяващият експонат в него.

В средата има огромен басейн, от който той пие, а според някои слухове — понякога дори се къпе. Басейнът е с циркулираща течност, а самата течност е толкова по-вкусна от уискито, колкото уиските е по-добро от домашните шльоковици. Към течността са добавени всички соли и витамини, необходими за поддържане на обмяната.

И никакъв махмурлук, и никакво главоболие. И Хенли е доволен от живота си точно толкова, колкото зяпачите в зоопарка са доволни от него. Те го разглеждат в пълно недоумение, а след това четат надписа пред клетката. А там беше записано това, което Ал бе казал на дарианите, тоест цялото си име:

АЛ-КОХОЛИКУС АНОНИМУС

Основна храна — С₂Н₅ОН, обогатена с витамини. Понякога проявява разумни способности, но по правило е напълно алогичен. Степен на издръжливост: няколко крачки, преди да падне. Никаква търговска ценност, но е забавен образец на най-странната форма на живот, открита в Галактиката.

Хенли е толкова ценен за дарианите, че го дариха с безсмъртие. Иначе пак ще трябва да идват до Земята за нов екземпляр. А представяте ли си да попаднат на някой трезвеник? Ще се получи много кофти за земната раса.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.